Добри Жотев
Лесньо
Весели истории

chitanka.info

Нашият герой живее

Нашият герой живее

в село всеизвестно

и се казва Спас Андреев,

а му викат Лесньо.

Но защо, не се чудете —

ей сега ще разберете!

Всяка работа човешка

му изглежда много тежка,

затова той прави-струва,

уж я върши, а хитрува!

Вечно дири леснината,

пък… намира патилата!

Патила безброй, безчет…

Но да почнем ред поред!

Как Лесньо отиде да живее в гората и какво му изпати главата

Умна леснина

Вятърът — немирник стар —

хлопа по вратите,

крушата го пъди с клони

и шуми сърдито.

Вятърът — немирник стар —

свива крехки клони,

през ограда, покрай сгради

десет шапки гони.

Свири в пукнати гърнета,

по стъклата чука,

гъне белите пранета,

громоли в олука.

Вдига прах пред всяка къща,

дърпа в миг забрадки,

край реката преобръща

непохватни патки.

Вятърът — немирник стар —

всичко живо смая,

даже скочи ненадейно

в Лесньовата стая.

Блъсна бялото перденце,

прахуляк навлече

и подвикна: „Хей, момченце,

ставай, съмна вече!“

Лесньо сънено изстена,

попрозя се гласно

и си спомни мигновено

нещо тъй прекрасно:

във ваканция е вече,

да, от вчера… значи,

няма да го мъчи Лечев

с трудните задачи.

Вместо туй на летен лагер

скоро ще заминат

той, Илийчо, Весо, Драго —

весела дружина.

Волен лагер в планината,

в него е чудесно!…

И изтегнат на кревата,

размечта се Лесньо.

„Баби, ставай, че козата

прегладняла е горката,

ставай, карай я на паша“ —

викна вънка баба Даша.

Лесньо трепна и се вслуша.

Вече му дойде до гуша!

Все козата, та козата,

ах, гадинката брадата,

дето никога не спира,

все се някъде завира,

дето рано от зори,

та до залез го мори.

Само в лагера е славно,

би заминал незабавно!

Да, но седмица остава!

С други думи, дотогава

из търнаци и лещаци

след козата ще се влачи!

Не, той нещо ще направи

от тегло да се избави!

Трябва му сега една

умна леснина!

Лесньо скочи от кревата:

„Ще отида във гората!

Да, в гората има птици,

много сладичка водица,

има сводести дъбрави,

меки, сенчести морави…

Има всичко… но, не знам

там какво ще ям!…

Но, какво се чудя-мая,

във гората всеки знае

има и гнезда безброй —

пий яйца и се не бой!“

„Баби, ставай, че козата

мечи — гладна е горката.

Ставай, карай я на паша!“ —

пак подвикна баба Даша.

„Гладна, дявол да я вземе,

но да тръгвам — няма време“

Поозърна се момчето,

вдигна лекичко пердето,

чу се от стъклата звън,

скок и — ей го вън!

Нещо съска

Колко време Лесньо бяга,

кой да ти пресмята,

но нали е юначага,

стигна до гората.

Поопря се за отмора

на дебела бука,

а във гъстото нагоре

кукувица кука.

Кукувица ясно кука:

„Куку, куку, куку“ —

пък на него му се стори:

„Тука, тука, тука.“

Значи, там, добре, да иде,

сигурно е близо.

И в гората стволовата

Лесньо занавлиза.

Повървя така наслуки,

мина доста много буки.

Но гласът все тъй си кука:

„Тука, тука, тука.“

Пак вървя и капна вече,

да, но все така далече

кукувицата си кука:

„Тука, тука, тука.“

А стомаха — кър, къл, кълк,

ясно — гладен като вълк!

За обяд дошло е време.

Лесньо се навъси,

трябва май да се заеме

яйчица да търси.

Бук столетен заоглежда,

втори, трети, пети —

клони сплитат се и свеждат,

но гнездо — къде ти!

Де ли сте, гнезда, кажете!

Не се крийте, не мълчете,

че момчето губи сили,

схващат му се всички жили,

че от глад и от умора,

че от взиране нагоре

нещо все му притъмнява,

все му прилошава!

Лесньо наш съвсем посърна!

… Но гнездо ли зърна?

Да, гнездо, и то голямо,

да е пълно само.

И без много да се бави,

плю си на ръцете здрави,

метна се на клон чепат —

край на тоя глад!

Подир мъничко юнака,

с капки по челото,

впери поглед във листака:

„Ей го на̀ гнездото!“

Допълзя съвсем наблизо;

вейките разблъска,

но от страх уста облиза —

вътре нещо съска!

Нещо шава, нещо съска

също като гъска!

Да е гъска, не е гъска,

но какво пък съска?

Да надникне Лесньо дръзна,

и така си и замръзна —

сякаш го прониза ток —

имаше в гнездото смок.

Свлече се и без да чака,

без да се обърне,

хукна през чепати драки,

през бодливи тръни.

Не разбра кога в дерето

скъса панталона.

Все си мисли: „Ето, ето,

смокът ме подгони!“

А клонаците го вплитат:

„Кой те гони, кой бе?“

А букаците му викат:

„Кой те гони, стой бе!“

Но наш Лесньо не застава,

бяга, бяга, бяга —

мина цялата дъбрава —

туй е то смелчага!

Премалял, на края седна,

„майчице“ — изохка

и зад себе си погледна —

ни следа от смока.

Като яре на ченгел

Дълго време в мисли черни

поседя юнака.

Да, но пак гнездо се мерна

горе сред клонака.

Към гнездото предпазливо

Лесньо се запъти.

Гледа — гълъбица сива

в него кротко мъти.

Вярно, вярно гълъбица,

чудна гиздосия,

ненагледна хубавица

с кадифена шия.

Пред дървото спря момчето,

с поглед го измери

и след малко под небето

чак се покатери.

Но какво край него става?

Полудя ли таз дъбрава?

Вятърът — немирник стар —

гръм да го удари,

неочаквано огъна

старите върхари.

Ай, какъв е луд, настръхнал,

вие, чупи клони,

гълъбици, гургулици

вдигна и подгони.

Лесньо много се уплаши

сам навръх на бука.

Ненадейно под крака му

клончето изпука.

И политна той изтръпнал.

Но преди да падне,

дрехата му силно дръпна

клон, напред издаден.

И додето се опомни,

и додето писне,

окачен добре на клона,

Лесньо наш увисна.

Със ръце, с крака замаха,

цял се заизвива,

мишците му отмаляха,

пот го заоблива.

Няма как да се избави,

то се е видяло!

И момчето спря да шава

и отпусна тяло.

Вижте го героя смел —

като яре на ченгел!

Вижте го, виси на клона

вече два-три часа,

слънцето дойде над склона,

вятърът миряса.

Там кълвач все нещо дири,

в дънерите чука,

залеза лъчи провира

в горската пролука.

А зад горската пролука,

някъде далече,

кукувица ясно кука

в хубавата вечер.

Кукувица ясно кука:

„Куку, куку, куку.“

Но на него пак се стори:

„Тука, тука, тука!“

Лесньо наш се поизвърна

и на птицата отвърна:

„Тук съм, тук съм, тук съм, да

ти ме вкара в таз беда.

Ти, хитрице гласовита,

ме помами да се скитам,

да вървя така наслука

и да висна тука!“

Неусетно падна мрака.

Лесньо запреглъща.

Де да можеше тъй някак

да си бъде в къщи.

Там дошли са си от блока

бате, мама, татко

и с лъжиците дълбоки

сърбат сладко, сладко.

Супата мирише чудно,

вдига топла па̀ра.

Мама кани бате Груди:

„Похапни извара!“

Сложила е баба Даша

пресничка салата,

хубаво сварена каша,

мляко от козата.

Превали среднощ чудесна.

Съмна се със птичи песни.

Пак помръкна небосклона! —

Лесньо все си е на клона.

Много часове момчето

тъй вися, вися, додето

там, в гнездото сред листата,

се излюпиха яйцата.

Грозни, голички гладници,

занадигаха главици.

Майката им, гълъбица,

бързо носи им трошици.

Ту излитне, ту довтаса,

ако може да сколаса.

Но трошиците не стигат —

мъничките врява вдигат.

Гълъбицата горката

отмаляха й крилата.

Лесньо каза си намусен:

„Как не иска да ми пусне

тая майка гълъбица

и на мен една трошица!“

И сред своите неволи

той така й се примоли:

„Гълъбице, гълъбице,

ненагледна хубавице,

чуй, бъди ми ти сестрица —

дай ми мъничка трошица!

Дай една трошица само —

ще ти викам «мамо».“

Но след таз молба голяма

никаква трошица няма!

А ако уста отвори

като пиленцата горе,

майчицата гълъбица

ще му пусне ли трошица?

Да, ще чирка — чир, чир, чир,

няма да й дава мир!

Точно тъй, уста отвори

хубаво се ококори —

но трошица с чир, чир, чир

не получи най-подир.

Колко време тъй изтече,

кой да ти пресмята вече.

Цял вдърви се като пън

и потъна в тежък сън.

Гората ще изям

Спи наш Лесньо и сънува —

уж в гората крачи…

Но така ли му се струва?!

Но това що значи?!

Дънерите, стъбълцата,

всеки бук отсечен

и гнездата, и листата

все от хляб препечен.

Туй е работа велика!

Що стои и зяпа?

И засили се гладника,

всичко да излапа.

Здраво хвана бук столетен —

а̀ де, а̀ де, а̀ де,

целия до върховете

бързо ги изяде.

Но гладът защо не спира?

Ох, какво да стори?

Лесньо много се нервира

и уста отвори.

„Аз гората ще изям! —

и започна: — Ам, ам, ам!“

Чезнат дъбове, букаци,

разни дребни храсталаци,

чезнат жилави къпини,

трънки, брястове, глогини.

Свърши старата дъбрава,

а гладът по-страшен става!

Лесньо наш се чудом чуди,

но от нещо се събуди.

Гледа и недоумява —

беше си изял ръкава!…

Глътна си езика Лесньо

и зави като несвесен:

„Мили хора, помогнете,

от бедата ме спасете!“

Дали беше чул, не зная,

горският дойде на края,

изкатери се до него,

лекичко от клона сне го,

проветри го с бяла кърпа

и ухото му издърпа:

„Ей, момче, що дириш тука,

окачен на тая бука,

и бърбориш: «Ам, ам, ам,

аз гората ще изям»“?

Лесньо нищо не му рече,

само се намръщи

и в настъпилата вечер

тръгна си към къщи.

… Чакай, кой ли се задава

татък край потока?

Туй не е ли баба Даша? —

Тя е и го хока:

„Толкоз време да се скиташ

по гори, балкани —

татко ти за тебе пита,

люто ти се кани.

Няма той да види, казва,

лагер в планината!

Тука ще стои наказан,

да пасе козата!“

Лесньо спря се, вежди сключи

и помисли ядно:

„Гледай ти, какво се случи —

лагера пропадна!

Ще остана тук до есен

сред горещината,

да вървя като несвесен

все подир козата.

Ах, козата, ах, козата,

ах, гадината брадата,

дето никога не спира,

все се някъде завира,

дето рано от зори,

та до залез ме мори.

Няма как — съдба, — оставам,

но не ща да се предавам!

Ще скроя аз леснината

да паса без труд козата.

Ще скроя…“ — Но за това

в другата глава!

Как Лесньо измисли заклинания и новите му страдания

Кривак вълшебен

Край реката под върбата

още отзарана

Лесньо вързал е козата

здраво със колана.

Нека тъпче със копита!

Нека мечи бесно! —

Той чете и препрочита

приказка чудесна.

Приказката за юнака,

за юнака със кривака,

който щом съзирал враг,

викал страшно: „Бий, кривак!“

А кривака му завчас

втурвал се и — прас, прас, прас —

биел, докато юнака

му не викнел: „Чакай, чакай,

стига му е тоя бой,

стига вече, мирен стой!“

Край реката под върбата

Лесньо гледа си в краката,

дъвче сламки и се мръщи,

неспокойно се обръща

ту по гръб, ту по корем —

уф, какъв проклет проблем!

Да, един кривак вълшебен

как му е потребен!

То това е леснината

да пасе без труд козата.

Тъй де — вместо да я гони

по шубраци и раздоли,

по баири и падини,

по гъстаци и ровини,

тук ще си стои на мира,

а отвред ще я запира,

щом като направи знак

чудният кривак.

И тогава мисъл умна

като мълния му хрумна.

Лесньо рипна на крака

и си рече: „Да, така!

Как не се досетих, как? —

Ето моя стар кривак,

както си е прост и дребен,

ще превърна във вълшебен!

За целта ми е потребно

заклинание вълшебно!

А това е толкоз лесно —

баба Даша често, често

заклинания мъгляви

за едно и друго прави.

Само трябва като нея

аз сега да съумея

да намеря думи странни,

думи странни, неразбрани.

Май намислих!… Ето, ето

заклинание, с което…“

И момчето заломоти:

„Готи, воти, воти, готи!“

Завъртя се в кръг надясно

и току завика бясно:

„Раци, раци, върколаци,

върколаци по сокаци,

върколаци в пущинаци,

върколаци, раци, раци,

аз съм приказен юнак.

Ставай, бий, кривак!“

Лесньо млъкна, позачака,

но лежи си там кривака.

Хъм, сега какво да прави?

Тъй ли всичко да остави?

В друго заклинание е ключа,

пак ще пробва и ще случи:

„Бръми, бръми, таласъми,

таласъми по налъми,

таласъми с дяволици

в запустели воденици.

Аз съм приказен юнак,

ставай, бий, кривак!“

Пак замлъкна, позачака,

но лежи си там кривака!

Лесньо много се нервира,

към кривака се затири

и натисна го със крак,

викна: „Хайде, бий, кривак!“

А кривака, без да чака,

щом настъпи го юнака,

фют, изскочи из тревата

и го перна по главата.

Ахна нашият смелчага,

хукна презглава да бяга:

„Олеле, какво се случи,

втори път ще ме улучи.

Майчице, загазих пак,

чакай, спри, кривак!“

Но след малко се обърна

и в земята си потъна:

„Гледай ти какъв глупак —

плаша се от прост кривак!“

Огледалцето ми дай!

Лесньо вгледа се в козата

и смутен продума:

„Виж я само как се мята —

хрупа й се шума!“

Но едвам това изрече,

скъса тя колана

и веднага се завтече

право към бостана.

Лесньо хукна да я гони.

Но току се стресна —

сякаш че от небосклона

мълния проблесна!

Мълния ли? Става нещо!

Я какво блестяло! —

Святка Янето отсреща

с малко огледало!

Лесньо с пръст му се закани

и се начумери:

„Време да играеш, Яне,

днес ли баш намери?“

Яни мина през реката,

приближи към Лесньо

и в очите на козата

със стъклото блесна.

Тя от страх се ококори,

настрани отскочи.

Огледалото повторно

Яни й насочи.

Той насочи, тя отскочи,

тя отскочи, той насочи.

„Гледай, колко я е страх!“ —

и избухна в смях.

Изненадан викна Лесньо:

„Виж ти, виж ти — интересно.

Щом козата се затири,

с мълния ще я запирам!

Огледалцето ми дай

и на всички мъки — край?

… Само нещо не разбирам!

Как към мен ще я запирам?

Как ще я отбивам вляво?

Как ще я насочвам право?

Как ще я обръщам вдясно?

Туй не ми е ясно!“

Помълча и рече: „Чуй,

ето как ще става туй!

Искам ли да скочи вляво,

светвам й отдясно! Ясно?

Искам ли да скочи вдясно,

светвам й отляво! Ясно?

Искам ли към мен обаче,

светвам й във кръг, така че

да подскочи мигом бясно

и да се завърне! Ясно?“

„Да, разбрах, добра идея,

но козата ти къде е?“

Лесньо бързо се озърна:

„Ей я, ще я върна!“

С мъничкото огледало

ловко я засече,

но не трепна тя за жалост —

беше надалече.

Вместо туй, от вчера гладна,

спусна се към боба…

Ах, защо, защо пропадна

славната им проба?!

Огледало по-голямо

Край реката под върбата

Лесньо наш оклюма,

въси се, наум пресмята,

не продумва дума.

Тихичко шумят листата,

жаби квакат във водата,

жаби квакат: „Квак, квак, квак,

Лесньо е голям глупак!“

От вира един жабок

се обади: „Квока, квок,

там козата ще иззоба

до последно зрънце боба!“

Сто жабета — хор стогласен —

присмехулно му пригласят:

„Лесньо, Лесньо, няма лесно,

потруди се, ама честно!“

Но сред жабешкия шум

нещо му дойде на ум:

„Чуй какво намислих, Яне!

Тая работа ще стане!

Трябва да намерим само

огледало по-голямо.

Мисля, че се сещаш вече —

то ще святка надалече

и ще видиш ти тогава

с таз коза какво ще става!

Да, почакай тук, пък аз

ще изтичам бързо в нас

и ще ти домъкна цяло

стенно огледало!“

Без да чака, Лесньо скочи

ловко през реката

и додето разберете,

хукна към махлата.

Подир малко се подаде

новата им къща,

Лесньо мина изотзаде

и се заобръща.

Позастана, после смънка:

„Що ли се мотая?“ —

И на пръсти се промъкна

в гостната им стая.

Огледалото откачи

сръчно от стената,

стрелна се навън, обаче

срещна го белята.

Баба Даша се зададе

с кошничка домати!

Баш сега ли — ама а̀ де, —

пак ще си изпати!

Бабата ще вдигне врява,

страшен смут обзе го,

огледалото изправи

и се скри зад него.

Баба Даша, щом съгледа

огледало в двора,

стана като смъртник бледа

и се ококори.

Тя помисли, че магия

в огледалото се крие,

и започна — то се знае —

заклинание да бае:

„Бягай, бягай, огледало,

огледало оживяло,

в пещерите тъмни змейски,

вдън горите тилилейски!“

Лесньо тихичко подсмръкна:

„Хитро аз ще се измъкна!“

И започна като хром

да куцука заднишком.

Прекоси невидим двора,

заслони се зад стобора,

мярна се иззад хамбара,

през пресъхналата бара,

леко свлече се в долът

и пое по таен път.

Но не стигна в дупки змейски,

а покрай реката

и багажа си намести

леко на земята.

После царствено изправен

мълком се закани:

„А сега, какво ще става —

само гледай, Яне!“

И веднага към козата

светлина насочи,

тя се завъртя, извряка

и назад отскочи.

Яни викна: „Браво, браво!

Я сега, светни отляво!

Дай сега отдясно, брат!

Бяга, бяга — дай отзад!“

„Няма де да идеш, няма!“ —

викаха, крещяха двама

и залели се от смях,

я докараха до тях.

Но уплашен Лесньо каза:

„Я погледай, братче,

в огледалото козата

взе да се вторачва!

Виждаш ли я как се блещи

и рогата клати,

май намислила е нещо,

хъм, ще си изпатим!“

Яне рече: „Ти към нея

бавно приближавай,

тя от страх ще полудее

хайде, давай, давай!“

А козата ерчи плещи,

в огледалото се блещи

и страхотно се нервира,

че коза една съзира.

Щом пристъпи — тя пристъпи,

щом отстъпи — тя отстъпи,

щом за бой рога наежи,

другата — и тя се ежи!

Нашата коза застана,

сви врата си във закана:

„Стой, ще те науча аз!“

Юруш… и стъклото — храс!

Лесньо наш се изпремята,

и се просна на земята.

Яни станал восък бледен,

над героя се наведе,

от вида му се уплаши

и току запраши.

Край реката под върбата

вече колко време

Лесньо наш лежи безмълвен,

без да се съвземе.

Лесньо наш лежи отпуснат

като клон отсечен,

над главата му козата

жално, милно мечи.

Стенното им огледало,

святка по земята,

но безчетните парчета

кой да ги пресмята?

Тъй лежа, лежа юнака,

но очи разтърка,

поопипа си гръбнака

и се вдигна с мъка.

Заозърта се учуден,

бузата си щипна

и като от сън събуден

с гняв кривака пипна.

Спусна се, козата хвана,

бързо върза я с колана

и с чепатата тояга

здравата я заналага.

„На̀ ти тебе, на̀ ти, на̀ ти“ —

по главата, по краката.

Дръпна се козата — хрът,

и избяга през върхът.

През ровини, през баири

Лесньо тръгна да я дири,

но от нея ни следа,

гледай ти каква беда!

А във къщи от вратата

ще го питат за козата.

То ще бъде страшна врява,

само как ще се спасява?

И какъв е сприхав тати —

зле ще си изпати!

Край чукари, през поляни

Лесньо бавно крачи.

Със сълзици са обляни

мигли и клепачи.

Току-що дойде пред къщи,

и се спусна мрака.

… Но сред двора чу се говор —

сепна се юнака.

Мама, тате, бате Груди

връщат се от блока.

Лесньо, без да мисли, скри се

в кацата дълбока.

А пък тя почти догоре

се оказа пълна,

та умника се озори

и вода погълна.

Някой каза в мрачината:

„Де ли е момчето —

нито него, ни козата,

брей, че е проклето!“

После в къщи: „Пак щуряло —

се обади мама, —

стенното ни огледало

никакво го няма!“

Лесньо наш съвсем се смъкна

в ледената каца.

Но отде сега се пръкна

пустата му маца!

В кацата се поотърка,

почна хитричко да мърка

и не щеш ли замяука:

„Ей го тука, ей го тука!“

Татко му глава обърна

и във кацата надзърна:

„Казвай, де ти е козата?“

„Тя избяга сред полята?“

„Огледалото къде е?“

Лесньо наш немее!

Татко му, изправен в мрака,

ядовито каза:

„Виждате ли го щурака —

на разбойник мяза!

Чувай, вместо да се вмъкваш

в каци като жаба,

ще помагаш, че е жътва,

че се вади хляба!

Утре цял ден от чешмата,

вчесан и скопосан,

на жътварите в житата

ти вода ще носиш!“

Лесньо промърмори: „Може!“

Но така го втресе,

че в кревата го наложи

баба му с компреси.

Във леглото зъби трака

и си мисли тъй юнака:

„Толкоз леснини да зная,

а изпащам си на края.

Трябва те да бъдат свястни,

хитрички и безопасни!

Трябва те…“ Но за това

в третата глава.

Как Лесньо стана дресьор, после рибар, и как на края изяде шамар

Виж идея!

Лятно слънце от небето

неуморно грее.

Жарко слънце над полето

пламъци пилее.

Страшен задух. Лист не шава,

вейка се не сепва.

Над пръстта като жарава

мараня потрепва.

Лесньо татък край чешмата

все седи, не става

и подпрял на длан брадата,

нещо размишлява.

До немирния му глезен —

писано бардуче,

по-встрани с език изплезен —

едро, вярно куче.

Но ядоса се героят,

ритна валчест камък:

„Тежко се живее в зноя —

пърли като пламък!

Виж, да бях сега на лагер

със Иличи, с Весо, с Драго,

щях да си седя на сянка,

сред зеленичка полянка,

или пък на хладен хълм!

Да, но там не съм!

Ах, каква е леснината

на жътварите в житата,

хем вода да нося пресна,

хем да ми е лесно?!

Мисля, блъскам си главата —

и не се досещам!“

… Но ловец сред маранята

мярна се отсреща.

Той набързо се прицели,

гръмна със чифтето

и в миг птица гургулица

падна сред полето…

А ловджийското му куче

мълчаливо припна,

с лапа сива предпазливо

птицата попипна.

После в зъби взе я леко,

силен скок направи

и в краката на човека

кротко я остави.

Лесньо стана и си рече:

„Леснината знам я вече!

Зажъднелите жътвари

ще пои добрият Шаро.

Ей сега ще го науча

той да носи туй бардуче.

А пък тук от час на час, ще наливам само аз!“

Слушай, Шаро!

Жари слънцето, а Лесньо

почна дресировка

с предварителна словесна

мъдра подготовка:

„Слушай, Шаро, ти разбираш

всяка моя дума,

от децата в махалата

по̀ си стар и умен.

Кажа ли ти: «Дръж, гони бе!» —

изведнъж залайваш,

викна ли ти: «Стига, чиба!» —

бързо се спотайваш.

Бягаш, само, щом побарам

страшната си прашка.

Кажа ли ти: «Мили Шаро» —

ти въртиш опашка.

С мене радваш се горещо,

плачеш и се смееш,

има ли изобщо нещо

ти да не умееш?

Мисля, вече проумяваш —

тъй де, без да се помайваш,

със бардучето в устата

тичай право към нивята!“

Да, но Шаро се зазяпа

в измърсената си лапа.

„Значи, тъй, я слушай, Шаро,

не прави се на ударен?“

Някаква муха досадна

бръмна, кучето нападна.

Шаро зина като вълк

и се завъртя във кръг.

Лесньо се разсърди, стана,

с гняв под гушата го хвана

и главата му зачука:

„Бързо поеми бърдука!“

С поглед зверски го изгледа

и главата му наведе.

Шаро гузно се сниши

и заклепа със уши,

след това прегъна врат

и задърпа се назад.

Лесньо рече: „Тъй не иде,

кучето ми се обиди,

трябват думи по-сърдечни,

по-сърдечни, по-човечни!

Шаро, много ти се моля,

виждаш моята неволя…

Помогни ми и тогава

едри залци ще ти давам,

ще те храня, с млечице,

сутрин, вечер с масълце.

А колибката ти стара

ще поправя, мили Шаро,

ще нахвърлям в нея слама

и ще спим със тебе двама.“

Но пак кучето нехае,

и каквото то си знае —

ту се чеше, ту немее,

ту опашка залюлее.

Плю наш Лесньо със омраза:

„Туй на непокорство мяза,

чуваш ли, не се протакай,

щом не щеш, тогава — чакай!“

Той устата му разчекна,

пъхна дръжката, приклекнал,

дръпна се и изведнъж

викна страшно: „Здраво дръж!“

Със бардучето в устата

Шаро бавно се заклати,

а зад него Лесньо вика

и напред с крака го тика.

Но след малко ненадейно

кучето уста раззейна,

стомничката пусна, бух —

стана тя на прах и пух.

Лесньо сви се и заплака:

„Ох, какво да правя?

Стой, да видиш ти, глупако,

аз ще те удавя!

Та да помниш за отплата,

псе такова диво,

как се пуска на земята

стомничка красива.“

И направи, както рече —

кучето със яд повлече

през тревите към брегът,

дето шири се вирът.

Но уплашен от реката,

Шаро почна да се мята,

да се дърпа, да скимуца

и от страх дори да куца.

Лесньо, здравата ядосан,

кучето с ръка халоса:

„Ще ми правиш ти инат!“ —

И заблъска го отзад.

После на ръце го вдигна,

спусна се, брегът достигна,

хвърли го… но как се случи —

заедно със свойто куче,

както беше полетял,

във водата пльосна цял.

А не знае той да плува,

викна: „Пом…“ — вода изплюва,

два-три тласъка направи

и започна да се дави.

Но във тоя миг набара

шията на своя Шаро.

Вкопчи се във нея здраво

и така, що си е право,

от разлюшкания вир

бе измъкнат на буксир.

Хитър план

Лесньо наш се окопити

в топлата поляна

и уплашен се запита:

„А сега що стана?“

Шаро, да му се не види,

свърши я голяма

и нанякъде отиде —

никакъв го няма.

Там бригадата примира

за водица хладна.

Тате как ли се нервира —

само да му падна!

Със чепатата тояга

ще ме напердаши.

Не, във къщи се не връщам

след такива каши.

Трябва да се действа смело —

ще отида в друго село.

Да, но там ще свърши всичко —

ще ми викне някой чичко:

„Ти момче, що правиш тука,

та се скиташ тъй наслука?“

Хъка-мъка ще преглъщам,

във страни ще се извръщам,

ще ме пипне оня здраво

и със мен при тате право!

Да отида в планината?

Страшна е и непозната!

Да отида в град голям?

Но какво ще правя там?

Да отида пък при Драго

в пионерския ни лагер?

Там живот ще се живее,

само че не знам къде е!

Лесньо се загледа в друма

и замислено продума:

„Колко много ми е жал,

дето нямам папагал!

Папагал със крива човка,

който с малка подготовка

ще започне да говори,

да се кара и да спори.

То тогаз ще бъде лесно,

ще отида в град чудесен

и във някой славен цирк

ето ме дресьор велик.

Колко много ми е жал,

дето нямам папагал!

Може пък… я чакай, чакай.

Може да дресирам сврака,

или пък кълвача, който

там почуква по дървото.

Да, кълвача много скоро

ще науча да говори,

но ще трябва с мъдър план

да го хвана във капан!“

И постави си юнака

хитрата задача —

хитро скрит сред върбалака

да следи кълвача,

Че кълвача ще подскача,

тука-там ще чука

и на края ще се вмъкне

в родната си дупка.

Влезе ли, тогава може

да се прави всичко —

той на отвора ще сложи

своята торбичка.

И намисли ли кълвача

пак навън да хвръкне,

във торбичката му, значи,

изведнъж ще хлътне.

А кълвача чука, скача,

чопли се, поспира

и за близката опасност

хич не подозира.

„Стоп!“ — героят се вторачи,

че съгледа как кълвача

влезе, без да се обръща,

в тясната си дупка-къща.

Със торбичката в ръката

Лесньо стигна до върбата,

поослуша се и с вик

дупката закри за миг.

Изведнъж героят сети,

нещо блъсна му ръцете

и в капана се замята

жертвата крилата.

Лесньо постоя минута,

взе торбичката на скута

и си каза: „Как да бръкна

и кълвача да измъкна?“

Позамисли се, въздъхна,

смело пръстите си пъхна,

но от болка изрева,

че кълвача му с кълвач

клъвна хубаво дресьора

и излитна във простора.

Лесньо плесна смешно с длани

и зловещо се закани:

„Малките ти ей така,

аз ще смажа с таз ръка!“

После яростно подсмръкна,

в дупката жестоко бръкна.

Но, оказа се тя тесна,

та героят наш се стресна:

„Я ръката ми как влезе,

пък не може да излезе!“

Поогъна я наляво,

бързо дръпна я направо,

след това напъна вдясно,

не, не може — тясно!

Вляво, вдясно, умори се,

а ръката му стои си,

зачервена, изподрана,

все във дупката завряна.

Вдясно, вляво и на края,

нос увесил, се отчая.

Да, със славния си план

сам попадна във капан.

Но там някой сред листата

май че се подава?

Не пои ли на реката

Яни свойта крава?

Да, самият Яни, той е!

Лесньо наш застена:

„Яне, чуй братленце мое,

я ела при мене!“

„Чакай, Лесньо, само малко,

ето ида, ида!

Гледай ти картина жалка,

тюх да се не види!

Ножчето ми — на̀, вземи го,

остро е и ново.

Дялай дупката! Тъй! Стига!

А дръпни — готово!“

Нещо блесна!

Неусетно падна вечер,

зашумя дъбрава,

Лесньо наш на Яни рече:

„То така не става!

Да дресираш, туй е трудно,

нещо специално!…

… Тихо, нещичко ми хрумна —

ех, че идеално!

Идваш, братко, с мене в цирка,

там сред шум и хора

всеки «браво» ще ни вика!

Ставаме дресьори!

Малко нещо трябва само —

да отидем с тебе двама

в храстите на Див Тръмбеш

и да хванем таралеж.

Виждал ли си ти, когато

зърнат еж посред нивята —

и му чукат с тенекия,

как като левент гидия

той затропва от сърце.

таралежово хорце?

Да, защо ми е кълвача,

ежко без дресура скача.

Тръгваме към Див Тръмбеш,

да намерим таралеж!“

Яни дръпна го тревожно:

„Не, почакай — тъй не може,

виж, сега е вече тъмно!

Утре, щом като се съмне!“

Лесньо спря и се намръщи:

„Няма да се върна в къщи —

счупи новото бардуче

глупавото куче!“

Янето тогава рече:

„Щом е тъй, то тая вечер

ще преспим покрай реката,

там, на завет до върбата.

За храна ще хванем мрени

тук ги има, слушай мене!

Въдицата ми е в нас,

ще я донеса завчас.“

Лесньо седна на тревата:

„С въдица не става,

чувай де е леснината,

пък иди тогава.

Спомням си, че бате Груди

тия дни разказа

как е хващал риба-чудо

в тъмното под яза.

В полунощ с фенер в ръката,

дявол да го вземе,

джапа той, а във водата

рибата си дреме.

Спи си рибата, потрепва,

сребърна, красива,

светлината на фенера

кротко я приспива.

Бате, славен юначага,

с вилица в ръката

я набучва и я слага

право във торбата.

Значи, без да вдигаш врява,

сври в обора тая крава!

Влез у вас и без да тропаш,

двечки вилици докопай!

Трябва и фенер!… Но ето,

месеца гори в небето.

Той в реката също свети,

само трябва да се сетиш!

Тръгвай, да не губим време,

после тук ще се сбереме!“

Сума време сред реката,

с остри вилици в ръката

двамата герои джапат,

право във водата зяпат.

Месецът спокойно грее,

бързеят и той светлее,

но къде ли са стаени

хитрите му мрени?

Изведнъж се стресна Лесньо:

„Яни, дръж се здраво,

до крака ти нещо блесна,

виждаш ли? Отляво!“

„Виждам, брат, но не пред мене,

а пред теб отдясно

до крака ти святка мрена,

гледай я, прекрасна!“

„Вилицата — рече Лесньо. —

Раз… задружно двама,

ти пред мене, аз пред тебе —

бавене да няма!

Два“… — Но силно изпищяха

двамата страдалци,

че за риби припознаха

бедните си палци.

Занемели от уплаха,

с рани на краката,

като луди изтърчаха

двама из реката.

Всеки хукна и завряка,

изтървал ума си —

тъй че Лесньо не разбра как

стигна у дома си.

Поозърна се, изхлипа.

Да, но татко му го спипа.

Тъй че клетият рибар

сети здрав шамар!

Доста силен бе шамара,

Лесньо свря се зад хамбара.

Палеца си стисна силно

и продума жално-милно:

„Вечно търся леснината,

та изпаща ми главата.

Няма вече тъй да правя —

леснините ще оставя.

Друг ще стана. Утре рано

без заплахи и покани

тръгвам право към полята,

да си доведа козата!“

Лесньо се оправя, значи!

Да, оправя се, обаче

нещо, там… Но за това

в другата глава!…

Как Лесньо от зор стана тореадор

Де ли е козата?

Над смълчаните чукари

слънцето изгрява,

шушнат слънчеви върхари

в старата дъбрава.

Небесата греят чисти,

бистри и високи,

стапят се мъгли сребристи

в долини дълбоки.

Извисена над полето,

трепка чучулига,

а над нея чак в небето

млад орел се вдига.

Пътища се вият леко

в утрото чудесно.

В път потеглил надалеко,

бодро крачи Лесньо.

Ей го кривна зад баира,

песничка подкара,

а зад него ту поспира,

ту подтичва Шаро.

Ей го влезе в буйна нива,

скочи през потока —

песента му се разлива

волна и широка:

„Де и сред какви усои

скита се козата моя?

Ах, козичката, добрата,

хубавелката рогата,

дето дава от сърце

топло бяло млечице.

Ах, козичката, добрата,

тя е някъде в полята.

Ще походя тук и там

и ще я намеря, знам!“

Доста време вече Лесньо

крачи и не спира,

изведнъж пред него блесна

микроязовира!

Леко гъне се водата

уморена, кротка,

до брега иззад скалата

се полюшва лодка.

Щом я зърна, Лесньо ахна

и с ръка зарадван махна:

„С тая лодка ще преплувам,

вместо пеши да трамбувам!“

И към лодката се спусна,

заразвързва я изкусно,

но замисли се след малко

и си каза: „Колко жалко —

неусетно слабостта ми

все към леснини ме мами!

Леснините да оставя

снощи врекох се, тогава?

Не, не искам да греша

и ще си вървя пеша!“

Сръчно лодката привърза

да стои на мира

и доволен пак забърза

пеш край язовира.

Нещо тежко

Стана топло, а наш Лесньо

и не ще да знае,

но и слънцето небесно

хич не си играе.

Вдигна се сред небесата,

пърли, без да жали,

и на пътника главата

сякаш се запали.

Лесньо спря, потта избърса,

тежко запристъпя,

пак поспря и рече свъсен:

„Що, не се окъпя?“

Да, вода му трябва само,

щом така припича —

сне торбичката от рамо

и се засъблича.

Тих ветрец едвам подухна.

Той във плиткото се бухна.

Но когато се подаде,

здравата се изненада,

че върху му — няма грешка,

бе усетил нещо тежко.

Поопипа се тук-там

и през нос измънка: „Срам,

гол със шапка на главата,

кой се хвърля във водата?“

Шапката си сне юнака

и от яд му се доплака,

че видя по нея тиня,

някаква гадинка синя,

водорасли като прежда,

но защо ли я разглежда?

Тръсна я и пооправи,

след това я стисна здраво

с пръсти, с колене, с гърди —

хубаво я изцеди.

Да, но стана на мекица

шапката му хубавица!

Лесньо я огледа смаян —

Е, какво пък, и на края

повери я той на клена,

там да съхне окачена,

та обратно щом поеме,

вече суха да я вземе.

Скачай, старо харо!

Скита Лесньо из полята

с верния си Шаро

и отново за козата

песента подкара.

И гласът му се разнася

в летните простори.

… Но стомаха заприглася —

почна да къркори!

Спря, огледа се юнака:

„Преминава пладне!“

И под габерова сянка

седна да поядне.

Дъвче той, та чак ушите

движат се и цъкат,

гълта той, та чак очите

стават два белтъка.

А пред него Шаро скача

като просяк жалък

и в ръцете му вторачен,

мери всеки залък.

Лесньо хитро се захили:

„Май ти стърже, старче,

е добре, гладнико мили.“

И отчупи залче.

„Извинявай, че ти давам

тъй, но по̀ е лесно!

На̀!“ И залчето кораво

хвърли той отвесно.

Шаро литна, сякаш беше

със крила… и хопа,

както залъка летеше,

тъй го и докопа.

Глътна го, примигна, зина,

завъртя опашка

и зачака цял застинал

в поза най-глупашка.

Лесньо, възхитен от скока,

мъничко постана,

хвърли залък по-високо —

Шаро пак го хвана.

„Бива си те много, Шаро,

стискам твойта лапа,

скачай, скачай, старо харо,

браво, пак го лапна!“

Лесньо просто се забрави

и със смях престорен

малък залък в миг отправи

силно нанагоре.

„Гледай, пада, дръж се, куче,

хващай, няма време!“

Да, но залъка улучи

мокрото му теме.

Шаро с ловкост непозната

скочи, стрелна лапа

и със залъка главата

Лесньова захапа.

Нашият герой изплака,

припълзя на четри крака,

след това безмълвен стана

и главата си похвана.

Как сега кръвта да спре,

инак може да умре!

Поозърна се момчето —

нийде никого в полето.

Страх сърцето му прониза,

смъкна бялата си риза

и макар да беше нова,

с нея той се забинтова.

И така момчето мило

стана истинско плашило!

Даже Шаро поразкрачен

в него диво се вторачи,

не можа да го познае

и насреща му залая.

А след туй какво да прави,

взе, че го остави.

Черен бивол

Скита Лесньо, но без песен,

със душа сломена —

пътя му не ще е лесен

с таз глава ранена.

А пред него в маранята

някакви баири,

може би зад тях козата

трябва да подири.

Доста повървя, на края

стъпи горе Лесньо

и очите му омая

долина чудесна.

Посред нея зеленеят

хубави горички

в сенчестите храсти

пеят сладкопойни птички.

Сладък аромат разливат

ранозрейки круши,

сребърна река пенлива

кротко лъкатуши.

На брега й цяло стадо

биволи събрани,

биволарят — сгърбен дядо —

да пасат ги кани.

Лесньо си продума: „Братко,

слизай в долината —

все е виждал тоя дядко

някъде козата!“

И се спусна, както рече.

Но в дере трънливо

срещу него се изпречи

едър, черен бивол.

Гледа го с ненавист скрита,

тъпче страшно със копита,

гърчи врат и изсумтява —

нещо тук ще става!

Лесньо здраво се обърка

и от страх преглътна с мъка.

Но пред страшната угроза

все пак взе достойна поза

и като голям смелчага

вдигна тежката тояга.

Но тогава великана

сведе теме във закана,

като бесен изсумтя

и върху му налетя.

Сякаш тласнат от пружина,

Лесньо хукна за двамина,

запрескача през трънаци,

през долчинки, камънаци.

Бяга, бяга и не спира,

устреми се към баира,

изкачва се многократно

до върха му и обратно.

После свърна към реката —

тя посрещна го разлята,

но не бе дотам дълбока,

та я мина с два-три скока.

Да, но тоя дявол хищен

ще го стигне като нищо.

Ноздрите му разширени,

а очите — кръв червени,

мята тежките копита,

също черен танк връхлита.

Зад гърба му е на крачка,

още малко, ще го смачка.

„Дядо, де си — помогни!“

Фърц… И кривна във страни!

От бедата преголяма

отърва се с таз измама,

че задъхан исполина,

без да ще, напред отмина.

Лесно ли се в миг обръща

тежест колко цяла къща.

Нашият юнак изпъшка:

„То добре, че тъй изкръшках!“

Вдигна над очите длан

и се вгледа запъхтян.

Биволът снага извърна

и опулен пак го зърна.

Ревна пустият му бивол,

изсумтя зловещо, диво

и отново, майко мила,

го подгони с двойна сила.

Беж, крака, защо стоите —

Лесньо плю си на петите,

сбра последна сила мъжка,

скок встрани, и пак изкръшка.

Колко пъти тъй направи,

вече умори се здраво,

почна да го задушава,

даже да му притъмнява.

Трудно е така от зор

да си смел тореадор.

В тоя миг сред долината

той видя върба клоната.

Извъртя шест-седем кръга,

ловко бивола излъга,

метна се на клон изсъхнал

и спасил се, си отдъхна.

Бързо бивола се върна,

към момчето вирна бърна,

със чело върбата блъсна,

да, но беше късно.

Лесньо се спаси по чудо

от това животно лудо.

Понамести си торбата,

поогледа долината —

де е биволското стадо

и завика: „Дядо, дядо!“

„Кой е?“ „Аз съм, аз съм — Лесньо, —

гони ме животно бесно!“

„Лесньо, казваш, що за име?“

„Бързай, дядо, отърви ме!“

Стареца крака повлече,

погна бивола далече,

стрелна Лесньо със очи

и започна да гълчи:

„Гледай го, момченце мило,

пък прилича на плашило,

риза — знаят и децата —

се не носи на главата.

При това от кръв пропита!

Бивола затуй налита —

щом съзре боя червена,

бивол гони девет дена!“

„А, така ли?“ — Лесньо рече,

ризата набързо свлече,

облекчително въздъхна

и в торбичката я пъхна.

„Тъй е — слизай от върбата!“

Лесньо скочи на тревата.

„А сега със мен ела,

да отидем при Джелал!“

„Кой Джелал, добричък дядо?“

„Бивола Джелал бе, чадо,

оня бивол, дето днеска

щял да те приплеска.

Той е тих като мушица,

срамежлив като девица,

дразни го червено само,

но по теб червено няма.“

„Ще мирува той, така ли?“

„Да, дори ще го погалиш?“

Срещата с Джелал протече,

както дядото предрече.

Бивола трева си хрупа,

Лесньо леко го потупа,

после нежно го погали.

„Е, момче, сега видя ли?“

„Да, видях… но да те питам —

ти да си видял да скита

тука някъде самичка

моята добра козичка?

Не, не си, прощавай много —

да потеглям, хайде, сбогом,

че отиде си денят,

а пък имам път.“

Като стихия

Лесньо повървя нагоре

със навехнат глезен,

после спря и промърмори:

„И какво излезе?

Цял ден жегата ме пѐче,

та ми чак додея,

слънцето залязва вече,

но козата де я?

Обещах си да не диря

леснини обаче,

ще замръкна най-подире

без коза, така че…

… Ех, да имаше тъдява

кон, на воля пуснат,

да го яхна и в забрава

волно да препусна.

Ще ме носи той далече

вредом из полята

и преди да падне вечер,

ще съзра козата.

А, Джелал?… Ей, юначага,

вятъра догоня,

той би могъл да надбяга

десет бързи коня.

Ами ако аз… такова,

сляза в долината!

… Точно тъй, ура, готово —

ражда ми главата!

В долината засияла

тайничко от дядо

ще намеря аз Джелала

в биволското стадо.

С малко хлебец надалеко

лесно ще го махна,

после неусетно, леко

бивола ще яхна.

Яхнал вече, без да слизам,

скритичко ще бръкна

и червената си риза,

бързо ще измъкна.

На тоягата на края

здраво ще я вържа

и тогава, както зная,

бивола ще лъжа.

Да, Джелалчо щом я зърне

с погледа си огнен,

без дори да се обърне,

гневно ще я погне…

Накъдето я извия

с моята тояга,

подир нея, кривнал шия,

и Джелал ще бяга.

Ще летя като стихия,

тука, там, отвъде

и козата ще открия,

дето и да бъде.“

И без много да се бави,

на уста със песен

към зелените морави

Лесньо се понесе,

слезе скоро в долината

бивола помами,

с малко хлебец във ръката,

с нежен зов: „Ела ми!“

Бивола го чу — изпуфка,

тежко се заклати,

Лесньо срещна го с милувка:

„На̀ ти залче, на̀ ти!“

Почна кротко да го чеше.

После… зад завоя.

Всичко стана, както беше

начертал героя.

Ето вижте през полята,

яхнал на Джелала,

Лесньо язди като вятър,

като бясна хала.

Във ушите му се блъска

въздухът и лудо съска,

пред очите му минават

хълмчета, стада, дъбрави.

На гърба на своя бивол

Лесньо смее се щастливо,

кара, кара все направо

и държи се здраво.

Ненадейно до баира

зърна микроязовира

и извика възхитен:

„Я, отсреща моя клен!

Че и шапката на клена

си кротува окачена,

леко вятърът я духа,

сигурно е вече суха.

Да я грабна аз навреме,

инак някой ще я вземе!

Тичай, черен великане,

славен фокус тук ще стане,

изпод клона ей така,

ще я дръпна със ръка!

Ей го клона, вдясно дай,

ниско, ниско… аай!“

Нещо мярна се отпреде,

Лесньо бързо се наведе.

Да, но клонът го удари,

на земята го стовари.

Нашият юнак простена

и прострян под клена,

твърде много понакълцан,

без да ще, захълца.

Дълго щеше тъй да плаче

нашето ездаче,

но съгледа, че Джелал

е към него полетял.

Носи се като вихрушка,

всеки миг ще го намушка!

Лесньо стана, стисна зъби,

от болежки се изгърби,

и решил да не умира,

полетя към язовира.

Де я лодката сега?

Там е, там е — до брега!

Без минута да умува,

скочи в лодката, заплува —

тъй с душа от страх примряла

той спаси се от Джелала!

Лесньо лекичко се клати,

дърпа тежките лопати:

лодката се полюлява,

а пък той се укорява:

„Де от срам да се укрия

след такава щуротия?

Та не мога ли аз — Лесньо —

да направя нещо свестно?

Да направя с ум и сръчно,

нещо… но такова, мъчно?

Да, например воденичка

край Братоева горичка?

Не, това ще е играчка,

дето всеки ще я смачка.

Да изпиша пред селкоопа

фирма дълга и широка,

та човек да я съглежда

чак от връх Надежда?

Да направя хълм от пясък?

Крушка със невиждан блясък?“

Мисли Лесньо начумерен

в синкавия здрач вечерен.

И реши… Но за това

в петата глава!

Как Лесньо си направи крила и последните му патила

Крила с перушина

Вятърът — немирник стар —

хлопа, по вратите,

крушата го пъди с клони

и шуми сърдито.

Вятърът — немирник стар —

свива крехки клони,

през огради покрай сгради

десет шапки гони.

Свири в пукнати гърнета,

по стъклата чука,

гъне белите пранета,

громоли в олука.

Вдига прах пред всяка къща,

дърпа в миг забрадки,

край реката преобръща

непохватни патки.

Вятърът — немирик стар —

всичко живо смая,

даже скочи ненадейно

в Лесньовата стая.

Блъсна бялото перденце,

прахуляк навлече,

и подвикна: „Хей, момченце,

ставай, съмна вече!“

Но подвикнал, спря да вика —

във леглото няма никой!

Вятърът навън изтича,

тука-татък занаднича

и на края го набара

свит на завет до хамбара.

Сви над него, викна „уха“

и в лицето му задуха.

Лесньо скочи и измънка:

„Гледай ти, защо съм вънка?!

Хъм… От тате бе ме страх,

та навън преспах!

Но нали се вричах вчера,

нещо там да изнамеря? —

Исках с ум и много сръчно

да извърша дело мъчно!

Да, крила реших да правя

и със тях да се прославя!“

Лесньо се зарадва, стана,

вря се дълго из тавана

и от ниския балкон,

скочи с някакъв картон.

С ножица ръждива почна

да изрязва бавно, точно.

Много хубавичко става!

Много майсторска направа!

Станаха крила голями,

Лесньо важно ги презрами:

„Хубаво стоят, ура!

А отде пера?“

Постоя смълчан юнака.

Но защо ли се разтака?

Дето казва се — на крачка,

на тавана мъти квачка —

тя е кротка и добричка,

ще я пипне той сегичка!

Лесньо хлътна на тавана,

легналата квачка хвана

и с безжалостни ръце

я проскуба до перце.

Хукна квачката добричка

цяла гола-голеничка.

Но се стресна посред двора —

ще я видят птици, хора!

Ох, беда, натам-насам —

стана бедната за срам!

А на завет под балкона

с бузи зачервени

Лесньо двата си картона

сложи на колени.

Още пооряза, стана,

мери ги отново,

попритисна с пръсти, с длани —

вече е готово.

И перата заналепва,

както той умее,

а сърцето му потрепва,

а душата пее:

„Ой, крила, крила могъщи,

ой, крила мечтани,

ще излитна с вас над къщи,

над гори, поляни.

Ще излитна нависоко,

чак под небесата,

ще погледна нашироко

вредом по земята.

И ще зърна най-подире

някъде козата,

дето толкоз време диря

сред горещината.

Нея в къщи щом докарам,

мама ще ме гали,

тате няма да се кара,

бате ще ме хвали.

Всички ще се радват: «Браво,

видите ли Лесньо,

рече и крила направи —

да, момче чудесно!

Залови се с нещо мъчно,

но не се отчая,

а труди се неотлъчно

и успя на края.

Ой, крила, крила могъщи,

ой, крила мечтани,

ще излитна с вас над къщи,

над гори, поляни.»“

Пее Лесньо, вежди кърши,

екне цяло село,

и след мъничко привърши

мъчното си дело.

Поизпъчи се, крилата

майсторски подхвана,

изравни ги с рамената

и вдървен застана.

Секна дъх, чело намръщи,

тънък врат проточи,

викна: „Ха, крила могъщи!“ —

махна и подскочи.

Но проклетият му вятър

залюля крилата,

грабна ги и заподмята

бързо по земята.

Блъсна ги за миг в олука,

в делвата с помия

и на края с тях усука

Лесньовата шия.

Черната им перушина,

пуста опустяла,

от крилата на главата

полепи се цяла.

Лесньо изруга обаче

и не забеляза,

че от рошаво юначе

на петел замяза.

То дотук добре, търпи се,

но се случи нещо,

от което на момчето

стана му горещо!

Старият петел го зърна

татък от стобора

и ядосан се изпъна:

„Чужд петел във двора!“

Врат разроши, посниши се —

бойна подготовка —

като бесен устреми се

и зашиба с човка.

Лесньо почна да се брани:

„Гледай го глупака!“

Но потънал в люти рани,

хукна, без да чака.

А̀ надоле, а̀ нагоре —

сети се на края —

през прозореца и право

в гостната им стая.

Там набързо се затвори,

седна на кревата

и спасил се от позора,

хвана си главата.

Все пак няма тъй безславно

той да се остави,

по-спокойничко и бавно

всичко ще направи.

Трябва да помисли само,

без да прави грешки,

и ще полети на рамо

с две крила човешки!

Крила без перушина

Лесньо стана от кревата,

в кухнята премина

и премахна от главата

сума перушина.

Поизми се, натъкми се,

хубаво се среса

и възбудено продума:

„Книгите ми де са?

Де е книгата, в която,

мисля, миналото лято

четох как като сокол

хвъркнал майсторът Манол!

Там ще видя аз как става

майсторската им направа!“

И зачете се юнака,

но изстина му мерака —

със крила от як метал

майсторът летял!

Що да прави, ум не стига?

Грабна бързо друга книга.

Там на цветната корица

той видя чудата птица

как лети покрай комина

със крила без перушина.

„Птица ли? — И Лесньо прихна,

смя се, смя се, после стихна. —

Заслужаваш двойка с бой,

туй е прилеп, драги мой!

Той лети като стрела

с две чадърчета-крила.

… Да, чадъри трябват само!

А чадър си има мама,

пък и баба! Е, тогаз

с тях ще литна аз!“

И решил да прави проба

той отвори гардероба,

вляво бутна, вдясно бръкна

и чадърите измъкна.

С тях изскочи пак на двора,

неспокойно ги разтвори,

но помисли миг и рече:

„Дръжките комай ще пречат!

Да, ще пречат при летежа —

трябва да ги режа!“

И без много да се бави,

той чадърите изправи,

със трион затърка мъжки

и отряза двете дръжки.

Само крайчета остави,

туй нарочно го направи,

иначе, сами кажете,

де ще се държи момчето?

Лесньо с грейнало лице

взе чадърите в ръце

и замаха с тях наслука.

Но отново несполука.

Спря, замислен ги погледна:

„Има нещо тук нередно —

май неравни са крилата

и това им е бедата.

Черният чадър на мама

е с повърхност по-голяма!

Просто нещо — ама на̀!

Не, това не е злина!

С черния чадър на мама

махна ли един път само,

в същата секунда трябва

два пъти със тоз на баба!

Хайде, хопа!“ — Но, уви,

никак не върви!

Лесньо наш глава приведе —

нека пак да попрегледа.

Всичко е наред, тогава

що така не ще да става?

Дълго си мори главата

свил юмруче под брадата.

… В миг като в екран огромен

затрептя забравен спомен!

Точно тъй, това бе лани,

тук видяха двама с Яни,

как във вечерния мрак

нещо хвъркаше в зигзаг.

Яни ахна: „Виж ти, пиле!“

Лесньо го поправи: „Прилеп!“

После дръпна го: „Мълчи!“

И опулиха очи.

Прилепа над тях премина,

завъртя се край комина,

подир малко го видяха,

шари над самата стряха.

Покрай нея се полута,

кацна, постоя минута

и увисна на стрехата

нанадоле със главата.

Дълго гледаха двамина.

Прилепа си отпочина

и току се пусна, я!

… Не, не падна — полетя!

„Ясно — сети се умника, —

прилеп от стреха излита —

аз ще литна от дъбът

дето е на Рачов рът.

Тоя дъб, откак се помни,

шири яките си клони

и какъвто е висок,

просто само е за скок.

Но какво ли се разтакам,

хайде, път ме чака!“

Подир час героя стигна,

клон добър намери,

сам на себе си намигна

и се закатери.

С малко мъка изкачи се,

дъх пое дълбоко,

но, погледна и смути се —

беше май високо!

И усети по снагата

ситна пот го бие,

с длан попипа си главата,

свят ли му се вие?

Във душата му се вмъкна

някаква тревога:

„То добре е, ако хвръкна,

но ако не мога!?

Туй е, види се, най-мъчно!

Хъм, ще стане каша!

Не, ще скачам аз обаче,

що пък да се плаша?

Срамота, добре, че няма

никого из къра“… —

И разтвори доста храбро

двата си чадъра.

И без страх от висинето

бързо полетя момчето.

Полетя… но към земята —

ето ти я пак белята!

Чу се „бух“, след него „прас“,

а след туй в несвяст.

Ах, козата!

Дълго Лесньо тъй остана

с кълка доста пораздрана.

Но след туй току усети,

някой ближе му вратлето.

Вдигна се с въздишка тежка —

как, да няма нещо грешка?

Не, козата, ах, козата,

хубавелката рогата,

дето щедро от сърце

дава бяло млечице.

Лесньо взе да й се жали,

жално-милно да я гали:

„Как намери ме сама?

Нека да вървим дома!“ —

И след малко рошав, мрачен

на гърба й се покачи,

а козата стегна кръст

и понесе го във тръс.

Щом дойдоха, още в двора

срещнаха ги скъпи хора —

бате Груди, мама, тати —

и замилваха козата.

Но това не трая много,

татко му го викна строго

и ръката му похвана:

„От какво е тая рана?“

Лесньо смънка: „Тате, аз…“ —

Но го сряза леден глас:

„Млък, не искам да те слушам!

Вече ми дойде до гуша.

Дето седнеш, дето станеш,

дето нещичко похванеш,

вечно някакви злини

правиш с твоите леснини!“

„Тате, аз наместо леко

исках мъчно.“ „Млък, ти рекох!

Тез чадъри на що мязат?

Дръжките защо им сряза?

Майка си съвсем отрови!

В къщи всичко си разровил!

Под кревати, по балкони

пълно с рязани картони!

До шишенцето с мастило

размазотил си лепило!

Дето в двора и да мина,

разпиляна перушина!

Гледай, квачката на стола

без перце по нея — гола!

Как ще топли тя яйцата

без перата си, горката?

Вместо нея ти ще мътиш,

та дано уври ума ти!

Тръгвай бързо, хич не стой,

че ще има бой!“

Лесньо тръгва, позастана,

ох, сега пък на тавана —

там е прашно, душно, мрак,

но ще иде, няма как.

Подир малко посред мрака

пред гнездото спря юнака,

повъртя се в тъмнината

и приклекна над яйцата.

Дълго тъй клеча момчето

сам-самичко във кьошето.

И сред мисли доста тежки

схвана истини човешки:

Всичко трябва с ум да става!

Ум не влагаш ли, тогава

стават по-големи грешки

и печални смешки!

Да, разбра на края Лесньо,

че в живота няма лесно,

всяко дело, щом е свестно,

трябва да се върши честно!

И разбрал това, той вече

сам пред себе си се врече —

да пасе с любов козата,

да се учи тъй да смята,

че и книга от отряда

да му връчат за награда!

Да излезе пръв за срока

в клас и в авиокръжока!

Вместо „Лесньо“ да му викат —

Спас Андреев ученика!

Тъй се врече… и комай…

Но да сложим край!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.